Cikksorozatunkban régi szakmák nyomába eredünk, és
olyan mestereket mutatunk be, akik a családi hivatást viszik tovább, akár több
generáció óta. Kalandozásunk során megjelenik a régi Budapest, egy színes város
képe, ahol minden kapualjban egy picike üzlet, műhely, látvány, arcok és
illatok várták a vevőket. Az egymástól teljesen különböző egyéniségű mestereket egyetlen dolog kötötte össze: a szakma szeretete és a kiváló
minőség feltétlen szolgálata.
We Love Budapest: Nagypapája volt az első kefekötő a
családban. Milyen volt a kezdet, és ő miért pont ezt a munkát választotta?
Smulovicsné Winter Katalin: A nagypapám az I. világháborúban megvakult, később a vakok szövetségének a tagja lett, és ott választotta ezt a szakmát. A kefekötést, különösen a régi módszerrel, nem kellett látni. A kefefák kézzel készültek, ki voltak fúrva, a nemlátók kitapintották a lyukakat. Legfeljebb utána valaki még átnézte, hogy kihagytak-e egyet-egyet, de akkor visszaléptek, könnyen lehetett javítani a hibát.
![](https://welovebudapest.com/i/20/kefekoto-220301-szabo-gabor-054.exact1980w.jpg)
WLB: Az ön nagyapja hogyan tanulta ki ezt a szakmát?
S. W. K.: Akkor még volt szakmunkásképzés, ma már nincs semmi ilyesmi, 30
évvel ezelőtt megszűnt. Én voltam az utolsó, aki meg tudtam ezt a szakmát
rendes oktatás keretében tanulni. A nagyobb kefekötőcsaládok gyerekeivel
együtt tanultam, így tudtuk egyszerre letenni a szakmunkásvizsgát. Korábban ez
a szakma is szülőről gyermekre, unokára szállt, a legtöbb ma élő kefés
szakembernek a felmenői is ezzel foglalkoztak valamilyen formában. Nagyapám a
céget a
’20-as évek környékén alapította. Én úgy tudtam, hogy
’21-ben, de valaki
utánanézett, és kiderült, hogy inkább
’23-ban vagy ’24-ben. Tehát ez egy közel százéves
cég.
![](https://welovebudapest.com/i/08/kefekoto-220301-szabo-gabor-051.exact1980w.jpg)
![](https://welovebudapest.com/i/b6/kefekoto-220301-szabo-gabor-053.exact1980w.jpg)
WLB: Mennyiben volt más akkor ez a szakma, mint most?
S.
W. K.: Már akkor is számos részfolyamatból állt ez a munka, nagyapám megvásárolta
a fát, az anyagot, és akkor voltak behúzók, akik elkészítették a kefék alapját.
De mindig voltak más gyártótól vásárolt kefék. Volt nagyapám mellett látó
ember, hiszen számtalanszor kellett vidékre menni, először lovas kocsival, utána
autóval, anyagért vagy rendelésekért. Nagyapámnak segédei, gépkocsivezetői voltak,
általában összesen 3-4 ember.
WLB: Ezek szerint a kefekötésnél a beszerzések
miatt mindig több mester dolgozott össze. Vannak olyan munkatársak, akikre szívesen
emlékszik vissza, akikkel régóta dolgozik együtt?
S. W. K.: Most nincs
alkalmazottunk, mert az a kedves kolléganő, aki 30 évig itt dolgozott, tavaly
végül elment. Jó is lenne valaki, aki meg tudná azokat a dolgokat csinálni,
amiket ő tudott. De rajta kívül is sok jó kolléga van, például a kefefák
gyártója, hihetetlenül precíz ember. Vele már vagy 25 éve dolgozunk együtt. Egy másik,
szintén fás családdal 40-45 éve, már nagyapámtól örököltem a munkakapcsolatot.
WLB: Úgy hangzik, mint egy sikeres, virágzó üzlet...
S. W.
K.: Pont az alakuláskor nem hiszem, hogy olyan virágzó bolt lett volna,
éppen a gazdasági világválság körüli években. Rendes megélhetést biztosított,
de sokat azért nem tudott.
![](https://welovebudapest.com/i/0d/kefekoto-220301-szabo-gabor-043.exact1980w.jpg)
![](https://welovebudapest.com/i/f7/kefekoto-220301-szabo-gabor-017.exact1980w.jpg)
![](https://welovebudapest.com/i/39/kefekoto-220301-szabo-gabor-016.exact1980w.jpg)
Ez a kefekötők sorsa
A szakma rengeteget változott az elmúlt évtizedekben, hiszen korábban, még a 20-as években sokkal nehezebb volt beszerezni a munkához szükséges anyagokat, drótokat, sörtéket. A mesterek a vágóhidakat is rendszeresen látogatták, például lófarokért vagy sörényért. Az így bekerült szőröket aztán mindenki maga főzte ki, válogatta, fésülte, vagyis további munkára alkalmas állapotba hozta. A kefekötő tehát egyaránt értett alapszinten a famegmunkáláshoz és egy tímár vagy varga tevékenységéhez is. A háború után az alapanyagok jó része egyetlen nagyvállalaton keresztül érkezett a mesterekhez, a hiány pedig megszokott jelenség volt, a problémát folyamatos túlrendeléssel igyekeztek enyhíteni. Ma már ilyen szerencsére nem történik, a legkülönbözőbb szőrök és drótok is pontosan és szépen előkészítve érkeznek, ugyanakkor azok az egyedi kefék, amik Katalinéknál, mondjuk, különleges gépekhez készülnek, mind szükségessé teszik az adott gyártási folyamat és munkaeszköz részletes megismerését, így a mesterség most is rendkívül sokrétű.
![](https://welovebudapest.com/i/bd/kefekoto-220301-szabo-gabor-030.exact1980w.jpg)
![](https://welovebudapest.com/i/8e/kefekoto-220301-szabo-gabor-029.exact1980w.jpg)
WLB: Mindig itt működött a cég?
S. W. K.: Igen, bár a háború alatt nem itt voltunk. Ha kimennek a bolt elé, ott egy jel az utca közepén, éppen ott volt a gettó határa. Mi nem zsidóként ezen belülre kerültünk volna, így kiköltöztettek bennünket valahova a Dohány utcába, ha jól tudom. A háború alatt szünetelt az ipar,
’45–46-ban indultak újra nagyapámék. Ez egy nagyon nehéz időszak volt egyébként. A háború után például csak szekérrel tudtak menni fáért, lóval. Utána édesapám textillel foglalkozott, ő segített be nagyapámnak, ő vitte vidékre. Mindig összerakta a család, amije volt, segítettük egymást.
WLB: Egy ilyen nehéz időszak után, mint a háború, iparosként, gondolom, nem sok könnyebbség jött. Hogyan érintette a céget például az
államosítás?
S. W. K.: Ebből annyira nem jöttünk ki rosszul, mert a helyiséget
mindig is béreltük. Az államosítás után az önkormányzat bérlői lettünk. A
nehézséget inkább az jelentette, hogy a rendszer a szövetkezeteket támogatta,
azt, hogy minden mester egy szervezetbe tömörüljön. Kisiparosnak lenni megtűrt helyzetet
jelentett. Mindig volt szükség olyanokra, akik kis szériában, egyedi termékeket
tudtak gyártani, de azért gyanúsnak is számított egy saját üzlettel rendelkező
mester.
![](https://welovebudapest.com/i/e2/kefekoto-220301-szabo-gabor-008.exact1980w.jpg)
WLB: Ön mikor került ebbe a történetbe? Számomra nagyon
meglepő volt, hogy egy kefekötő hölgy és nem úr. Vagy ez megszokott?
S. W. K.:
Valóban nem teljesen megszokott. 6 éves voltam, amikor a nyári szünetben már bejártam.
Nagyon szerettem a nagyszüleimet, és mindig tudtam nagyapámnak segíteni. Mikor jött
egy vevő, és én szolgáltam ki, akkor mindig kaptam egy forintot. Néha kicsit
unatkoztam, akkor nagyapám tanítgatott a szakmára. Mivel ő nem látott, reggel fölmentem
érte, lesétáltunk ide. A közelben, a Rákóczi út sarkán laktak. Nagymama kicsit
később jött utánunk, ő nem 9-re, csak 10-re érkezett. Itt aztán megfőzte az
ebédet, amíg nagyapám foglalkozott a vevőkkel, megrendelte az árut. Nagyon
szerettem itt lenni, és minden nyarat itt töltöttem. Aztán beleszoktam,
beletanultam, beletörődtem. Persze az embernek 18 évesen nem az az
elképzelése, hogy kefekötő lesz.
![](https://welovebudapest.com/i/8b/kefekoto-220301-szabo-gabor-049.exact1980w.jpg)
WLB: Mi szeretett volna lenni?
S. W. K.: Számítástechnikával
akartam foglalkozni. Dolgoztam a szakmában két és fél évig, de akkor már
nyolcvan fölött voltak a nagyszülők. Apám kérte, hogy segítsek nekik egy
kicsit, úgyis valamelyest ismerem a kefekötést, majd csinálom a könyvelést. Így
kerültem ide ’80. január elsején, több mint 41 éve.
WLB: Mit szólt a családja ahhoz, hogy nem egy hagyományos
női munkát választott?
S. W. K.: A férjem mindig nagyon támogató volt.
’84
decemberében szültem a lányomat, és egy hónappal korábban befektettek a
kórházba. Eredetileg úgy volt, hogy november elején szülök, de a lányom csak
decemberben érkezett. Nagyapám sajnos ekkor már nem élt, nagyanyám lejárt az
üzletbe, de már ő is túl volt a nyolcvanon. Nem hagyhattuk itt egyedül, hiszen
huszonöt kilós anyagládáink vannak, hát megmozdítani nem tudta, nem bírt az
emberekkel, így bejött segíteni a férjem. Annyit tudott a szakmáról, amennyit
én délutánonként elmeséltem neki. Úgy tartottuk a kapcsolatot, hogy a kórházból
lementem a nyilvános fülkébe, fölhívtam egy nap négyszer-ötször, hogy mit
csináljon, kit hívjon. Mi akkor anyukámmal laktunk, sokszor vigyázott a
kicsire, így már a szoptatási időszak alatt is naponta be tudtam jönni néhány
órára a boltba.
![](https://welovebudapest.com/i/27/kefekoto-220301-szabo-gabor-021.exact1980w.jpg)
WLB: A nagypapája ekkor már meghalt. Mennyit tudtak együtt
dolgozni, mielőtt elment?
S. W. K.: Én
’80. januártól dolgoztam itt, nagyapám
’81. novemberben halt meg. 80 éves emberekkel nem könnyű együtt dolgozni. Én öt
órakor már mentem volna, mert hát ugye húszévesen az ember szaladna, mert más
dolog is van a világon, mint a munka. Most meg én vagyok idősebb, én mondom,
hogy most ezt fejezzük még be, csináljuk még meg. Van, hogy hét, fél nyolckor
is itt vagyok még. Sokszor eszembe jutnak a nagyszüleim: nekik nem volt hova
hazaszaladni, ketten voltak, itt laktak a közelben. A sarkon volt egy kis
presszó, ott leültek, ittak egy kávét, megették a kis szendvicsüket, azzal
megvolt a vacsora is, és hazamentek. Ha nagyon későn indultak el, akkor is már 6-ra
otthon voltak.
WLB: A lánya egyébként mivel foglalkozik? Már készülődik a
következő generáció?
S. W. K.: Én nagyon szeretném, hogyha itt dolgozna.
Harminchét éves, de a mai fiataloknak annyira nem tetszik ez a munka. „Kicsit
piszkos lesz a kezem, kicsit piszkos lesz a ruhám. Por van.”
![](https://welovebudapest.com/i/78/kefekoto-220301-szabo-gabor-039.exact1980w.jpg)
Iszik, mint a...
Maga a kefekötés is többféle szakmát takar, a kefék, ecsetek és söprűk elkészítése teljesen másfajta tudást igényel. A közmondás szerint azonban egy dolog közös a kefekötőkben, hogy sokat isznak. Nyilván mindenki temperamentumának megfelelően választja meg az ital fajtáját, egy azonban biztos: a munkával járó por és apró szöszök miatt a legtöbb kefés tényleg nagyon sok folyadékot fogyaszt, a beszívott por miatt a mester sokszor érezheti szomjasnak magát. Innen ered tehát a mondás.
![](https://welovebudapest.com/i/5b/kefekoto-220301-szabo-gabor-010.exact1980w.jpg)
WLB: Miben különbözik egy kis szériában gyártott kefe a
nagyipari termékektől?
S. W. K.: Azért dolgozom itt, mert azt gondolom,
hogy jobb minőségű, és érdemes ezeket a termékeket vásárolni, de persze nagyüzemben
is lehet jó keféket gyártani. Az, hogy mi a nekünk megfelelő termék, attól
függ, hogy mire akarom használni, és milyen gyakran. Én olcsóbb tömegárut is
tartok, hogy mindenféle igényt ki tudjak szolgálni. Van egyébként Magyarországon
is olyan hazai gyár, ami nagyon jó minőségben dolgozik. Egy ilyen cég, ami megcsinál egy-egy modellből
akár több ezer darabot is, teljesen másképp adja el a termékeit, másban jó, mint
én, más a vevőköre is.
![](https://welovebudapest.com/i/85/kefekoto-220301-szabo-gabor-048.exact1980w.jpg)
WLB: Mikor érdemes Önöket választani?
S. W. K.: A cég neve is arra utal, hogy 1001-féle kefe van. Ha valakinek egyedi darab kell, akkor kitaláljuk méretre,
fazonra. Sok olyan cég van, ami kivisz engem a gépsorhoz, mert a speciális funkciókhoz
speciális tisztítóeszköz kell. Kimegyünk a helyszínre megnézni, hogy mi lenne a
legjobb, kitaláljuk a keféket. Ehhez viszont kell a szaktudás, meg kell ismerni
a gépet, gyakran háromszor-négyszer is elmegyek egy-egy helyszínre. Rengeteg
különböző technológiát meg lehet így ismerni. Régi jó ügyfelem egy
lamellakészítő gyár, de nyomdának is dolgoztam már. Sőt, olyan speciális folyamatokhoz
is gyártottam már kefét, mint hogy valaki betonkockákat készített, és a félig
megszáradt anyag formázásához keresett eszközt. A legtöbb kefés cég specializálódik.
Például csak drótkefékkel vagy műanyag sörtével foglalkoznak. A nem egyedi gyártás
legnagyobb része amúgy már nálunk is vidéken történik, kisebb üzemekbe
kiszervezve. Itt a műhelyben viszont rengetegféle, akár egyedi igényt is ki
tudunk elégíteni. Egyedül művészi és kozmetikai ecseteink nincsenek.
![](https://welovebudapest.com/i/0d/kefekoto-220301-szabo-gabor-043.exact1980w.jpg)
![](https://welovebudapest.com/i/78/kefekoto-220301-szabo-gabor-037.exact1980w.jpg)
WLB: Hányféle kefe van?
S. W. K.: Három nagyobb
típust különböztetünk meg: mezőgazdasági, ipari és háztartási keféket.
Mindegyiknek ezerféle típusa van. Ha a saját háztartásunkból indulunk ki, akkor
is látjuk ezt a változatosságot. Hiszen ott a súrolókefe, a különböző
üvegmosók, körömkefe, fényesítőkefe, hajkefe, nagy kedvencek most újra a
különböző bajuszkefék és mosogatókefék, fodrászok számára nyakszirtkefék
(amivel vágás után eltávolítják a hajat). De mókusszőr ecsetet is tartunk, amit
például aranyozáshoz vagy hangszerek, például hegedűk lakkozására használnak. Változik,
hogy az embereknek mikor mire van igényük. Még 40-50 éve is sokkal több mezőgazdasági
vagy állattartásban használatos kefét, lókeféket, marhakeféket adtunk el, vagy
rengeteg, kötőgéphez való tisztítóseprűt. De ekkor még volt textilipar, több kis
kötöde, sőt sokan otthon is tartottak ilyen gépet. Mára viszont megváltoztak a
viszonyok, jó, ha háromévente egy ilyen kefét eladunk. Ma a kézzel, hagyományos
anyagból készült lószőr, disznósörte, marhafarok, fibriszkeféknek (egy különleges,
mexikói agávéleveléből készült durva szál) van nagy divatja.
Hogyan kössük a kefét?
A hagyományos folyamat rendkívül sok előzetes munkát igényel, hiszen a szőrt és a kefe alapját is elő kell készíteni. Ha ezek megvannak, akkor annyi a feladatunk, hogy az esztergált alapba beleillesztjük az anyagot, amit sörteként használni akarunk. Ha ezzel megvagyunk, dróttal áthurkoljuk ezt. Fontos, hogy minden lukba azonos és megfelelő mennyiségű anyag kerüljön. Ha ezzel készen vagyunk, pontos méretre vágjuk a sörtét. A folyamat minden eleme kézzel is jól érezhető, így látássérültek is végezhették a munkát. A sörte amúgy rengetegféle anyagból készülhet, a dróton és különböző állatok szőrén kívül többféle növényi háncs, különböző műanyagok is a mester rendelkezésére állnak, szinte minden előkészítve érkezik.
![](https://welovebudapest.com/i/9a/kefekoto-220301-szabo-gabor-025.exact1980w.jpg)
![](https://welovebudapest.com/i/2d/kefekoto-220301-szabo-gabor-027.exact1980w.jpg)
![](https://welovebudapest.com/i/4e/kefekoto-220301-szabo-gabor-028.exact1980w.jpg)
![](https://welovebudapest.com/i/30/kefekoto-220301-szabo-gabor-026.exact1980w.jpg)
WLB: Ebből a változatos szakmából van esetleg olyan
munkája, ami különösen nagy kihívást jelentett, ami különösen a szívéhez nőtt?
S.
W. K.: A kedvencem, amikor elefántszőrből kellett valamit csinálnom. Nem is
tudom, honnan szerezte az illető azt a sörtét, de rendkívül erős volt. Végül
nem is lehetett kefét készíteni belőle, hanem egy gyűrűt fontam, mintha lószőr
lenne. Tudok ilyesmit is csinálni. Van, aki behozza a gyermeke első copfját,
hajtincsét, és abból kér egy díszecsetet, amit emléknek elrakhat. Ezekre a
munkáimra mindig nagyon szívesen emlékszem. Vagy amikor például egy régi
ezüstkefét újítunk föl, egy családi emléket. Rendkívül sok ezzel a macera, a kollégákat mindig külön
meg kell kérnem, hogy segítsenek, hiszen sokan nagyobb darabszámokra álltak rá.
De nekem megcsinálják, amit kérek.
WLB: Hogyan látja a szakma jövőjét? Van igény erre a minőségre,
amit ön képvisel?
S. W. K.: Én úgy képzelem, hogy már az ősember is
összekötött három gallyat, és azzal söpörte ki a csontokat a barlangja elé. Keféket
mindig használtunk, és mindig is fogunk használni. Ha másra nem, a hajunkra, a
testünkre, a cipőre, a lakásba, és azért söpörnünk is kell.
![](https://welovebudapest.com/i/9d/kefekoto-220301-szabo-gabor-034.exact1980w.jpg)
WLB: És Önnel meddig találkozhatunk a boltban? Meddig
szeretné a munkáját folytatni?
S. W. K.: Amíg élek. Jelenleg is
nyugdíjas vagyok, a negyvenéves munkaviszonyom miatt korkedvezménnyel
elmehettem. Tavaly volt egy műtétem. Kedden feküdtem be a kórházba, de rá következő
hétfőn már itt voltam. A férjem elhozott, a sógorom hazavitt... Nem bírok
meglenni anélkül, hogy bejöjjek.
1001 Kefe Bt.