We Love Budapest: Hogy néz ki egy átlagos munkanapja az Állatkertben?
Dr. Sós Endre: A reggeli viziten körbemegyünk az
állatházakban, a folyamatban lévő kezeléseket átbeszéljük, lebonyolítjuk,
ellenőrizzük, beszélünk az ápolókkal, adódott-e valami probléma; például a
kuszkusznak hasmenése van, a kazuár sántít, a Cebu-szigeti disznó nehezebben
mozgott az elmúlt napokban. Ez 2-3 órát tesz ki általában az állatorvosi
teammel, amiben velem együtt két állatorvos, asszisztensek, technikusok
dolgoznak. A mai nap speciális volt, mert kora reggel állatszállításunk is
volt, Németországba vittek vízidisznókat. Továbbá minden napra oszt feladatot a
mentőmunka, ami a missziónk: mentett, védett hazai állatfajokat fogadunk,
kezelünk, és az a célunk, hogy visszajuttassuk őket a természetbe. Évente 2000-2200 állatot
látunk el ebben a formában, minden napra jut legalább egy sürgős, klinikai eset.
Pont azelőtt, hogy elkezdtük volna az interjút, egy természetvédelmi szervezet
behozott egy gyöngybaglyot és egy egerészölyvet Zala megyéből. A gyöngybaglyot
vélhetően elütötték, idegrendszeri tüneteket mutatott, röntgeneztük, vért
kellett venni tőle; az egerészölyv lábproblémára kapott kezelést, egy
rehabilitációs röpdébe került, pár nap múlva szabadon engedhető lesz. Ma a
reggeli kör része volt a jegesmedvetréning is, ami azért érdekes, mert néhány
hónapja új jegesmedve érkezett hozzánk Franciaországból: Taiko. A tréningje
arra szolgál, hogy változatossá tegye a mindennapjait, de van orvosi vonatkozása
is, hogy az állat együttműködjön velünk, és apró kéréseinket a jövőben bódítás
nélkül teljesítse. A mai napon végre sikerült vért venni Taikótól. Az elmúlt
hetekben arra treníroztuk, hogy miközben különböző finomságokkal etetjük, kidugja
a mancsát a speciális rácson, és hagyja, hogy megszúrjuk az ujjai közt lévő
vénát.
WLB: Minél nagyobb testű egy állat, annál komplikáltabb tud lenni
állatorvosi szempontból?
S.E.: Nem feltétlenül. Az is gond lehet, ha egy állat nagyon pici, mert nehéz diagnosztikai
vizsgálatokat végezni. Minden állatnak megvan a szépsége és a nehézsége, a
nagyméretűeknél nehéz kilogisztikázni az altatást, mert nem mindegy, melyik oldalára
dől el. Egyszer fogászati beavatkozás történt egy elefántnál, amihez a
tűzoltókat is kihívtuk, arra az esetre, ha rossz oldalára dőlne, és a beteg foga
kerül alulra. Persze Murphy törvénye alapján így történt, meg kellett
fordítani. De nem mindig jelent nagy gondot a nagy állat, az orrszarvúinktól
minden gond nélkül tudunk vért venni, az oroszlánfókák is együttműködnek velünk.
Vannak pici állatok, akiket méretük ellenére is nehéz kezelni: a karmosmajom
például 1 kiló alatti, de elég stresszérzékeny, nem szereti, ha megfogják, és
egy egyszerű vizsgálatnál, vérvételnél is bódítani kell.
WLB: A bezártság mennyivel okoz több egészségügyi problémát az állatoknál,
mint ha a szabadban élnének?
S.E.: Az állatkerti tartásnak előnye és hátránya is van. Előnye,
hogy az állatok folyamatos kontroll alatt állnak, biztosan kapnak megfelelő mennyiségű
és minőségű takarmányt, nincsenek paraziták, ragadozók. Jóval hosszabb ideig
élnek, mint a szabadban élő társaik. De az állatkerti lét miatt nyilvánvalóan
egy csomó mindenre oda kell figyelnünk: a hosszabb életből fakadóan olyan
ízületi problémák, daganatok alakulhatnak ki náluk, amelyek természetben élő
társaikra az alacsonyabb élettartam, természetes kiválasztódás miatt nem
jellemzőek. Ezekre itt megfelelő módon fel kell készülni. Továbbá megfelelően
gazdaggá, változatossá kell tenni az életüket: megpróbáljuk lemodellezni azokat
a folyamatokat, amik a szabad környezetben történnek. Ha egy állat a
természetben elhagyná a szülői köteléket, akkor az állatkertben is meg kell ennek
történnie, máskülönben agresszió alakulhat ki. Ezekre a
„finomságokra”
a napi
munka során oda kell figyelnünk.
WLB: Gyakran bukkannak új esetekre egy vizit során?
S.E.: Nem feltétlenül. Nemcsak
beteg állatokról szól a vizit, különböző preventív beavatkozásokat is el kell
végezni. Vakcinázunk, féreghajtunk, szűrővizsgálatokat végzünk. Közel 10 ezer
egyedből és 900 állatfajból áll a budapesti állatkert állománya, és
folyamatosan változik – a bejövő állatokra pedig szigorú karanténozási
szabályok vonatkoznak. A mai vízidisznó-szállítás azért volt szükséges, mert ha a
2019–2020-as szaporulatot megtartottuk volna, komoly agresszió alakult volna ki.
WLB: Van olyan állatuk
az Állatkertben, akit vissza lehetne engedni a természetbe?
S.E.: Nem
igazán. Pontosabban: léteznek ilyenek, erre volt is példa a tavalyi évben. De a
nálunk lévő állatok sok-sok generációs állatkerti állományokból származnak, ha
visszakerülnének a természetbe, elpusztulnának, nincsenek rá felkészítve, és a
visszaengedéskor veszélyeztethetjük is a természetet a genetikailag nem feltétlenül
odavaló egyeddel. Viszont a tenyészprogramok egyik célja, hogy ha szükség van
rá, vissza tudjunk juttatni bizonyos veszélyeztetett fajokból a természetbe. Ez
felkészítést igényel. Például az elmúlt években a
dardzsilingi állatkert olyan
programon dolgozott a vörös pandákkal – akiket mi is tartunk –, amiben európai
állatkertekből származó egyedek utódait visszatelepítették az élőhelyükre. Ők
már a dardzsilingi tenyésztelepeken nőttek fel, olyan körülmények között, ami a
dardzsilingi hegyekre jellemző. Nagy hírverése volt annak is, amikor a mi
budapesti tarvarjúfiókáink tavaly év végén Spanyolországba utaztak. Előbb egy
rehabilitációs röpdébe kerültek, ami olyan, mint egy edzőtábor az olimpia
előtt. Februárban nyitják ki az ajtaját, visszakerülnek a természetbe.
WLB: Milyen súlyosan veszélyeztetett fajok élnek jelenleg Budapesten?
S.E.: Több is van. A tenyészprogramok száma
körülbelül 70, és ezek különböző természetvédelmi státuszúakat foglalnak
magukban. Van, aki a természetből már eltűnt, vagy nagyon nagy bajban van,
például a tarvarjú, melynek vadon élő, szaporodó állománya csak Marokkóban
maradt fenn. A mhorr gazella már kihalt a szabadban, állatkertek tartják fenn a
fajt, úgy, hogy megpróbálják visszatelepíteni. Nálunk is született kettő példány
tavaly, ők a tenyészprogram keretében a párizsi állatkertbe utaznak hamarosan.
De ott vannak a nyugati síkvidéki gorilláink, a szumátrai orangutánjaink. Nem
áll adat rendelkezésre, csak feltételezzük, hogy az aranyhasú mangábé is bajban
van: Kongóból származik, szabad természetben kevés adat áll fenn a megfigyeléséről,
de veszélyezteti a nagyméretű esőerdő-pusztítás és a dzsungelhúsválság is. Sajnos
bizonyos országokban cipősdoboz méret fölött minden, ami mozog, konyhaasztalra
kerülhet.
WLB: 2007-ben először született mesterséges termékenyítéssel déli
szélesszájú orrszarvú a világon, itt, Budapesten. Azóta született még egy ilyen
bébi. Ezeknek a sikereknek mi a jelentősége világviszonylatban?
S.E.: Az orrszarvútülök iránti igény hatalmas,
és Afrikában már csak két faj, a déli szélesszájú és a keskenyszájú orrszarvú
maradt fenn. Az északi szélesszájú orrszarvú sajnos a szemünk láttára tűnt el
az elmúlt két évtizedben. Az itteni eredmények részben az akkor még élő néhány
északi szélesszájú fenntartását is szolgálták. Akkor ez meghiúsult, csupán két
élő egyed maradt Kenyában, egy cseh állatkertből kerültek oda. De a napokban
volt hír, hogy kutatók északi szélesszájú-embriókat hoztak létre a két
megmaradt állatból kinyert petesejtekből és egykori bikák lefagyasztott
spermáiból. Ha a technológia odajut (márpedig igen gyorsan, hónapról hónapra
fejlődik), ezeket az embriókat be lehet ültetni déli szélesszájú orrszarvúanyákba, és kvázi újra lehetne kreálni a fajt. Ebben a programban a budapesti
állatkert is részt vesz, komoly sikereket értünk el a németekkel karöltve.
![](https://welovebudapest.com/i/bb/rhino10.exact1980w.jpg)
WLB: A ketrecek előtt sétálva mindig eszembe jut, hogyan érezhetik magukat
a rács túloldalán az állatok. A testi bajok elhárítása mellett külön
foglalkoznak a lelkivilágukkal?
S.E.: Az említett tréningek, a környezetgazdagítás alapvető része a munkánknak,
megelőzi az unalmat, a megbetegítő viselkedésformákat. Mindent megadunk az
állatoknak, hogy a környezetük hasonlítson ahhoz, ami a természetes élőhelyükön
előfordul. Egy egyszerű példa: ha a legfinomabb falatokat tányérban rakjuk
eléjük oda, a nap fennmaradó része kóros viselkedéssel telik, de ha elrejtjük
különböző helyekre, szétszórva a kifutóban, akkor egész nap keresgéléssel,
kutatással töltik az idejüket, és ez hozzájárul a mentális jólétükhöz. A játék
is hozzátartozik ehhez, például a fókáknál elsősorban az állatok jóllétét szolgálja
a bemutató.
WLB: 1995 óta dolgozik az Állatkertben. Hányszor került életveszélybe?
S.E.: Nem sokszor, szerencsére. Alapvetően
óvatos duhajok vagyunk. Előfordult párszor, hogy rosszul mértünk fel egy
szituációt, és nagyobb baleset is lehetett volna belőle. Életem legveszélyesebb
helyzetéről mindig azt hiszik, hogy egy jegesmedvével vagy valamilyen
ragadozóval esett meg, pedig történetesen egy zebra volt, akit nem szokás
fenevadnak gondolni. Egy állatszállító járműbe akartuk beterelni, kapott bódító
injekciót, hogy megnyugodjon, majd az ápoló és én bementünk az istálló belső
bokszába, és terelőlapokkal megpróbáltuk betessékelni a járműbe. Az injekció nem
volt olyan hatékony, mint gondoltuk, a zebra átugrott a terelőlapokon, onnantól
kezdve velünk volt egy légtérben, és nagyon nem örült nekünk. A hátsó lábával
próbált bennünket agyonrúgni. Mindketten felkapaszkodtunk egy szénarácsra, de ő
a két mellső lábára állva azon dolgozott, hogy lerúgjon minket onnan.
Szerencsére a többi kollégának volt lélekjelenléte, áthívták egy szomszédos
bokszba. Nem volt egy jó élmény. Egyszer-kétszer még előfordult, hogy egy állat
felébredt az altatásból, de sikerült uralni a szituációt. Az ilyesmi mindig
emberi hiba eredménye.
WLB: Szokás mondani az állatorvosi szakmáról, hogy jó fizikai
állóképességre van szükség, mert például egy szarvasmarha elléséhez kell az
erő. Ez igaz?
S.E.: Érdemes fittnek lenni, de nem arról van szó, hogy erőemelésben kell
teljesítményt nyújtani. A vadállatoknál adódhatnak azért bizonyos szituációk. Most
eszembe jutott egy másik példa: egy orrszarvúaltatásról. Nehéz megítélni a
bódultsági fokot, csak érintéssel megy, az állatorvos megy be először hozzá. Egyszer
rosszul mértem fel a helyzetet, és az orrszarvú felébredt. Elkezdett kergetni;
az volt a szerencse, hogy elég nagy térben voltunk. Elkezdtem futni, és egy
elég magas rácsot át tudtam ugrani. Mondta az ápoló, hogy: doki, ez szép ugrás
volt. Nagyon figyelünk, hogy ilyen ne forduljon elő, alapvetően nem az ilyen
esetek a jellemzőek.
WLB: Mi a legélvezetesebb része a munkájának? Mikor megszületik egy kölyök?
S.E.: Sok része van, a születés
is ilyen, de az a legélvezetesebb, ha nem kell semmit se csinálni, és minden
megy a maga útján. De nagyon jó érzés, ha a mentőmunka során egy vadon élő
állatot sikerül megmenteni, visszajuttatni a természetbe, és hozzájárulhatunk a
természet védelméhez.
WLB: Felnőtt emberektől nem szokás már ilyesmit megkérdezni, de az Ön
esetében joggal tehetünk kivételt: van kedvenc állata?
S.E.: Az állatfajok közül nagyon
szeretem a vastagbőrűeket és a madarakat. Az orrszarvúakkal való munka a szívem
csücske, de az elefántokkal is sokrétű a munka. A madarak szerelem és hobbi is,
főleg a mentett madarak. Az állatkertben van egy-két nagyon különleges állat,
nagyon nagy karakter és fazon, például Asszám, az elefántbika vagy Chuij, az
orangutánhímünk. Róla van egy régi történetem. Meg szokták kérdezni, hogy
viszonyulnak az állatkerti állatok az állatorvoshoz; nos, leginkább utálják.
Fogalmuk sincs arról, hogy segíteni akarunk, azt látják, hogy beléjük szúrunk
egy tűt, vagy valami kellemetlen dolgot akarunk tőlük. Chuijnak 16 évvel ezelőtt
volt egy életmentő hasi műtéte. A műtét másnapján lábadozott, hallgattam a
hasát, vannak-e bélhangjai, és ő eltolta a fonendoszkópot. Elkezdtem neki
magyarázni, mint egy gyereknek, hogy segíteni akarok neki, nem fog fájni. És
hagyta, hogy megvizsgáljam. Ő volt az egyetlen olyan állatkerti állat a
pályafutásom alatt, akivel kapcsolatban az volt az érzésem, hogy megértette,
amit mondok neki. Átszakadt a gát, kialakult egy beteg-orvos kapcsolat, és tudta,
hogy én azért vagyok ott, hogy segítsek.
WLB: Említette az interjú előtt, hogy ma visznek MR-vizsgálatra
egy madarat. Az ilyesmi mindennapos?
S.E.: Az egyik kea – egy Új-Zélandon élő
papagáj – néhány napja idegrendszeri tüneteket mutat, őt kell MR-re vinni. Az
Állatkertnek is van egy jól felszerelt állatkórháza, de ez a vizsgálat külön
eszközt és specialistát igényel, amit egy külső, állatok MR-vizsgálatát
lehetővé tevő diagnosztikai központ biztosít csak. Egy ilyen vizsgálatnak komoly
logisztikája van, el kell szállítani az állatot a megszokott környezetéből, és
el is kell altatni a mozdulatlansághoz. Az ilyesmi ritka, körülbelül havonta
fordul elő, ez az első az idei évben.
WLB: Biztos nagyon nehéz lehet szembesülni a munkája során veszteségekkel.
S.E.: Igen, és ennél a kérdésnél fontos
beszélni az állatápolókról, ők azok, akik a legtöbb időt töltik az állatokkal,
és észreveszik, ha valami gond van. A vadállatok titkolják a végsőkig, ha
rosszul vannak, a vadonban se jó felhívni a figyelmet arra, hogy valaki beteg,
gyenge. Az ápolóknak nagyon komoly érzelmi kötődésük van az állataikhoz. A komodói
varánuszról nem az jut eszünkbe, hogy otthon babusgatnánk, pedig hihetetlen
értelmesek és ragaszkodóak, felismerik az ápolóikat, és nekik sokkal több
mindent megengednek, mint egy kívülállónak. A napokban az egyiknek picit
rosszabb volt az étvágya, vért kellett venni tőle és ultrahangot csinálni. Volt
olyan ápoló, akinek megengedte, hogy lefogja éber állapotban. Egy ilyen állat
elvesztése az ápolót és az állatorvost is megviseli.
WLB: Ön milyen állatokat tart otthon?
S.E.: Jelenleg nem tartok, kisgyerekeim
vannak, akikkel nagyon sokat kell foglalkozni. De a családban vannak kutyák,
macskák, hüllők, korábban nekem is voltak madaraim, hüllőim, a gyerekeimnek
rágcsálói. Most nem azért nincsenek, mert nem szeretnék, hanem mert az
életformám nem engedi. Az állattartás felelősséggel jár, időt igényel a
gondozásuk, és az is, hogy élvezzük is a velük töltött időt – időből pedig
nekem elég kevés van.
WLB: Nemrég az Európai Állatkerti és Vadállatorvosok Szövetségének elnökévé
választották. Mit végez ez a szervezet, milyen feladatai lesznek a jövőben?
S.E.: Napi szinten ad majd
feladatokat nekem, ez Európa legnagyobb, 600 főt számláló szervezete. Fő
célja, hogy az állatkerti és a vadállatorvosokat segítse a vadállatok
gyógyításában, segítse a vadvilág fennmaradását. Szakmai továbbképzéseket, mentorálási
programokat, konferenciákat szervezünk, együttműködünk más nemzetközi szervezetekkel,
munkacsoportjaink egy része szakanyagokat hoz létre, lobbitevékenységet folytat
Brüsszelben, ha állatkerteket érintő jogi szabályozást tervez. Két évre szól a
megbízatás, izgalmasnak ígérkezik.